"En vakker kvinnes død er det mest poetiske som fins." Edgar Allan Poe
BATES MOTELL LEDIGE ROM
KONTOR
Jeg var 21 år gammel. Jeg jobbet som pinup-modell.
Jeg jobbet med en fotograf som sa at Universal-
-eller UI, som de het da, trengte en modell til en film.
Jeg ringte og avtalte time.
Jeg dro dit og snakket med mr Hitchcock.
Jeg tok av meg klærne og kledde på meg igjen,-
-og så måtte jeg kle av meg igjen for Janet Leigh.
Jeg fikk beholde trusene på. Kroppene våre var veldig like,-
-så jeg fikk jobben, og skulle møte til sminke noen dager senere.
Det blinket i røde lamper og sto "Adgang forbudt" og sånt.
Jeg tenkte: "Herregud, de forventer en stripper."
Jeg var ikke helt naken. Jeg hadde et lite tøystykke som dekke.
Da vi filmet i dusjen, løsnet den.
Jeg spurte Hitchcock om vi ikke kunne ta den av, men han sa nei.
Han hadde alltid på seg dress, svart slips og hvit skjorte.
De ansatte meg for et par dager, men det tok sju dager.
Det var rart at det tok så lang tid å filme den scenen.
Det var omtrent en tredjedel av alt Janet Leigh gjorde.
Det var 78 filmbiter, omtrent 45 sekunder.
At det kunne ta 7 dager å spille inn en så kort scene, var helt utrolig.
Nå for tiden får man en dag på seg.
Det må være noe mer. Om det tar sju dager, er man besatt.
Hitchcock spilte inn scenen atskilt fra resten av filmen,-
-noe som gjorde at mord nå kunne ses på som akseptabel underholdning.
Det fantes vold i amerikanske filmer, men ikke som i "Psycho",-
-ikke noe så intimt eller utstudert, og ikke noe så ubarmhjertig.
Han visste nok hva han gjorde-
-og at hele filmen var avhengig av den avgjørende scenen.
Dere skulle ha sett blodet.
Alt var... Det er for fælt til å beskrive. Forferdelig.
Det er det første moderne uttrykket-
-for angrepet på den kvinnelige kroppen.
Det er dets mest rene uttrykk. Det er helt knusende.
Kvinnene var de store stjernene på 30-og 20-tallet.
Det forandret seg på 40-tallet, og på 50-tallet var kvinner underordnet.
Det er det filmen gjør. Den sier det. Han dreper kvinnen.
Det var den første store filmen som befattet seg med sensasjonsskrekk.
Ingen ville lage den. "Vil du gjøre noe sånt etter Med hjertet i halsen?
Jeg har akkurat lagd en film som heter "Med hjertet i halsen".
"Med hjertet i halsen" var så utrolig bra på alle nivåer.
Det var stor underholdning med store filmstjerner,-
-vakkert og fargerikt... Hvordan topper man det, med en spøk?
En gang lagde jeg en ganske spøkefull film som het "Psycho."
Som en spøk. Jeg ble forskrekket da folk tok den på alvor.
Den skulle selvsagt få mennesker til å rope og skrike,-
-men ikke mer enn de roper og skriker på en berg-og-dalbane.
Vi som jobber med skrekkfilm, er sjelden iført smoking.
"Psycho" har heller ikke smoking. Den har jeans og T-skjorte.
Men den er lagd av en fyr i smoking.
Han ville lage noe han ikke var bekvem med,-
-noe som ingen forventet. Det er det "Psycho" er.
Hva drev deg til å lage den?
Det var nok drapet i badekaret.
At det kommer som lyn fra klar himmel. Det var nok bare det.
Hitchcock var bevisst sine konkurrenter.
Han visste at Clouzot hadde lagd den typen filmer som han burde lagd.
Da kritikerne begynte å kalle Clouzot for Frankrikes Hitchcock,-
-så var man inne på hans revir, han merket det.
Med "Psycho" ble det alvor.
Det var Hitchcocks hevn på Hollywood, og hans mesterverk.
-Filmen er så aggressiv... -Ja.
...mot fans, kritikere, skuespillere. Det føles som han slår tilbake.
Den plutselige volden i dusjscenen i "Psycho" var meningsfull-
-av grunner som gikk 20 år tilbake i tid, til andre verdenskrig.
Hitchcock mente at Storbritannia og USA var for lite forberedt-
-for farene og grusomhetene ved andre verdenskrig.
I flere av filmene hans var det øyeblikk som pekte mot det.
Man kan høre bombene falle. Ikke gå noe sted. Dette er viktig.
Det for sent å gjøre mer enn å vente i mørket.
Hva er galt med oss? Vi lar nazistene tenke for oss!
Herregud!
En av de filmene var "I tvilens skygge",-
-som utspilte seg i Santa Rosa i California.
Han bebreider denne småbyen fordi den er naiv.
Du lever i en drøm, som en søvngjenger, vet ingenting om verden.
Visste du at verden er en stinkende sti, som bebos av svin?
Han sier: "USA, dere er altfor naive."
"Tror dere at dere er trygge hjemme i dusjen, med familien i nærheten?"
"Nei, det er dere ikke. Beklager."
Hitchcock var besatt av livets tilfeldigheter.
Det fins ingen forklaring for "Fuglene".
Det var sånn livet var. Plutselig kan man få kreft og dø.
Eller bli påkjørt av en buss.
I flere år dukket Hitchcock opp hjemme på TV-en på søndagskvelder.
Offeret traff bakken med en fæl lyd. Ryggen ble brukket umiddelbart.
Det er vanskelig å beskrive hvordan...
Han var et ikon. Han var en godslig, men nifs fyr-
-som presenterte sex og vold iblandet svart humor-
-hver søndagskveld. Amerikanerne følte seg trygge med ham i 1960.
Hadde en annen lagd "Psycho", kunne reaksjonen ha blitt en helt annen.
"Psycho" kom på et unikt tidspunkt i USAs popkultur.
Den forutser nesten de problemene som vi forbinder med 60-tallet:
Rasistisk vold, politiske mord...
Jeg sier ikke at Hitchcock visste hva han forutså,-
-men han visste han var fanget av fortiden.
Det var ikke Grace Kellys tid mer.
Det var ikke en tid for vakre technicolor-drømmer.
Når man sammenligner "Psycho"-
-med de storslåtte og elegante fargesprakende filmene fra 50-åra,-
-så innser man at noe er forandret.
"Psycho" var hans svar på hvordan filmen ble forandret,-
-og en måte å satse på for ikke å bli glemt.
I 1959 kom "Noen har det hett", "Plutselig, i fjor sommer"-
-og "En studie i mord". Alle de filmene tøyde grensene.
Det lå noe i luften som Hollywood allerede berørte.
"Psycho" kom etter atombomben, men før borgerrettighetene.
Skrekkfilmene på den tiden handlet om mislykkede eksperimenter,-
-men det føltes aldri som at det var på ekte.
"Psycho" var virkelig. Man kan stå alene, naken og sårbar i dusjen...
...og en som er iført din døde mors klær, kan knivstikke deg.
Amerikanere var besatt av hjemmet.
De ville overbevise seg selv om at de i sine private hjem,-
-der var de iallfall trygge.
Sovjetunionen eller hvem det nå var kunne ikke nå en på badet.
Noen dager etter at de begynte å filme "Psycho" i november 1959,-
-blir Clutterfamilien drept i Kansas. Det var mordene i "Med kaldt blod".
Man har ikke Norman Rockwell som nabo, men Charles Manson-
-og hans nye familie, som inspirerer Tobe Hoopers "Motorsagmassakren".
Den første Playboyklubben åpner i Chicago.
50-tallets mest berømte komikere,-
-Lucille Ball og Ricky Ricardo, skiller seg.
P-pillen godkjennes av legemiddelverket.
I dusjscenen kan man se hvordan spenningen bygges opp i 50-åras USA,-
-før alt eksploderer i denne scenen.
Jeg var filmkritiker i New York og pressen ble invitert på visning-
-på premieredagen, klokken ti eller halv elleve på formiddagen.
På vei inn hørte man Hitchcocks stemme over høytalerne:
"Ingen slippes inn etter at filmen har begynt."
"Vennligst ikke avslør slutten."
Før "Psycho" var film ganske lett underholdning.
Folk gikk til og fra kinosalene hele tiden.
Men Hitchcock sa at ingen ville få komme inn når filmen hadde begynt.
Det forandret måten man viste film på.
Grunnen var at Janet Leigh ble drept i starten av filmen.
Jeg ville ikke at folk skulle lure på når Janet Leigh ville dukke opp.
Han ville bygge opp forventningene.
Badet...
Det skjer noe fælt på badet, det får vi vite i traileren.
Vi vet ikke at det er Janet Leigh, for i traileren er det Vera Miles.
Så ble forhenget dratt ifra og knivstikkingen begynte...
Da kom det et langt hyl fra publikum.
Sånn. Man kunne ikke høre noe av filmmusikken.
Det pågikk under hele dusjscenen.
Man hadde Janet Leighs skrik, skriket fra alle kvinnene i salen-
-og Herrmanns høylytte hvin. Det må ha vært kaos.
Det var første gang at kinosalen ikke lenger var et trygt sted.
Da jeg kom ut på Times Square, var det som om jeg hadde blitt voldtatt.
I 1895, da Lumièrebrødrene for første gang viste film for et publikum,-
-viste de en liten filmsnutt av et tog som kom inn på en stasjon.
Ifølge myten trodde folk at toget skulle kjøre på dem-
-og alle skrek og løp mot utgangene.
De forsto ikke hva som skjedde.
"Psycho" fikk en lignende effekt.
Det var den eneste filmen jeg aldri fikk se som liten.
Det var jo bare tull, for jeg så to skrekkfilmer om dagen hver helg,-
-men jeg fikk ikke se "Psycho".
Jeg trodde "Psycho" handlet om mordere på motorsykkel,-
-men da jeg fikk Super 8-versjonen, så jeg den igjen og igjen.
Da publikum så denne sympatiske rollefiguren-
-som de kunne identifisere seg med, som trengte penger-
-og hvis elsker ikke ville gifte seg, så satt de på kroken.
Kan vi ikke gifte oss, Sam?
Jo. Vi kan bo på et lager bak en jernhandel i Fairvale. Det blir gøy.
Selvsagt overlever hun. Det er jo Janet Leigh!
I stedet tar hun en dusj, og plutselig blir hun drept.
Av en gammel dame? Som man ikke får se? Hva pokker er det som foregår?
Han har brutt avtalen mellom filmskaper og publikum,-
-og publikum vil bare se mer.
Han var en respektert regissør og hun var en vaskekte filmstjerne.
Det gir stor spenning forut for det mulige sjokket, som det jo var.
Det øyeblikket banet vei for en ny type film i USA og i verden.
Jeg vet ikke om noen hadde gjort det før.
Kanskje i en obskur film fra Tsjekkoslovakia der noen sitter og...
"Jeg var først!"
Det fins ting innen kulturen som minner om det-
-som første sesong av "Game of Thrones",-
-der den best likte rollefiguren blir drept foran øynene på oss.
Man minnes på den kulturelle kraften i det.
Første halvdel av filmen skulle lokke en til huset.
Man kommer bare til huset om hun har stjålet 40 000 dollar-
-og har kjørt av feil og befinner seg på en gudsforlatt vei.
Han sier mye om hvordan vårt samfunn ble forandret på den tiden.
Vi hadde hastverk fra Los Angeles til Chicago eller New York-
-og besøkte ikke småbyene mer.
Norman bryr seg visst ikke. Han rer opp selv om det er tomt.
Jeg burde vel ikke bytte laken, men gamle vaner er vonde å vende.
Da hun kjører av sted med de stjålne pengene, er hun i Vesten.
Det er noe erkeamerikansk over det.
"Dra vestover! Finn din skjebne. Finn din frihet."
Marion prøver å gjøre det, og da forsegles hennes skjebne.
Det er interessant å sammenligne boken "Psycho" med filmen.
Dusjscenen er veldig kort i boken.
Her er dusjscenen fra side 28:
"Lyden var øredøvende. Rommet begynte å fylles av damp."
"Derfor hørte hun ikke døren åpne seg eller lyden av fottrinn."
"Da dusjforhenget ble dratt ifra, så man ikke ansiktet i dampen."
"Så så hun det. Bare et ansikt."
"Som stirret gjennom dusjforhenget, som en maske."
"Skautet skjulte håret, de glass- aktige øynene stirret umenneskelig."
"Men det var ingen maske. Huden var hvit av pudder-
-med to rougeflekker på kinnene."
"Det var ingen maske. Det var en gal kvinne."
"Mary begynte å skrike og en hånd dukket opp med en stor kniv."
"Det var kniven som skar av hennes skrik. Og hennes hode."
"PSYCHO" MANUS AV JOSEPH STEFANO
At Hitchcock tok inn Saul Bass for å jobbe med dusjscenen separat,-
-får meg til å tro at han visste at dusjscenen ville bli noe spesielt.
"Interiør. Mary i dusjen."
"Vi ser baderomsdøra gå sakte opp."
"Lyden fra dusjen drukner all lyd."
"Så lukkes døren forsiktig igjen."
"Vi ser en kvinnes skygge mot dusjforhenget."
"Mary har ryggen mot forhenget. Badet er nesten blendende hvitt."
"Plutselig ser vi en hånd ta tak i dusjforhenget og trekke det ifra."
"Klipp: Mary, ekstremt nærbilde."
"Hun snur seg mot dusjforhenget som trekkes ifra."
"Hennes ansikt utsondrer ren skrekk."
"Hun avgir et gruelig, dempet stønn."
"Hånden holder en enorm brødkniv."
"Knivbladet kutter opp forhenget til en nesten total sølvaktig tomhet."
"Kuttingen. Det er som om kniven kutter opp skrikene i filmen."
"Vi hører korte forsøk på skrik."
"Så stillhet."
"Et grufullt dunk da Marys kropp faller ned i badekaret."
"Motsatt vinkel. Tomt og hvitt. Vannet gjør alt diffust."
"Hånden drar forhenget tilbake. Vi får et lite glimt av morderen."
"En kvinne, med ansiktet forvrengt av galskap,-
-håret er uordnet som om hun hadde parykk."
"Så ser vi bare dusjforhenget trukket for over badekaret-
-og hører vannet fosse fra dusjen."
"Baderomsdøren åpnes og like etter smelles ytterdøren igjen."
"Klipp: liket ligger halvveis i, halvveis utenfor badekaret."
"Hodet ligger mot gulvet, håret er vått."
"Et øye stirrer vidåpent og en arm ligger slapt på flisene."
"Ned badekarkanten ser vi mange små blodstrimer."
"Kameraet beveger seg langsomt bort fra liket gjennom badet,-
-forbi toalettet, ut på soverommet."
Dusjscenen var en revolusjon innen filmskaping.
Jeg ser nye ting hele tiden. Det er et fantastisk håndverk.
Filmen beveger seg snuttvis dit. Det vet man ikke som seer.
Sam... Dette er siste gang.
Jeg betaler også. De som møtes på hotellrom, må også betale.
Det fins mange moteller i området. Du burde... Bare for å være sikker.
Min mor... Hva sier man... Hun er ikke helt seg selv i dag.
Hitchcock bygger det opp.
Når hun pakker for å dra, ser man dusjhodet i bakgrunnen.
Dusjen er rett over skulderen hennes.
Norman begynner å stamme og kan ikke si "toalett" eller "bad".
Og...
-...der. -Badet?
Det er Hitchcocks storhet, de øyeblikkene hos rollefigurene.
Den desperate kjøreturen i starten er sykt bra.
Hennes reise på vei mot renheten. Hun kan ikke se gjennom alt vannet.
Hun drukner i sin egen uro og frykt.
Vindusviskerne varsler om knivstikkingen.
Det er en voldsom, våt, slapsete, skarp, huggende bevegelse.
Det bygges opp lenge, men vi vet ikke at det så vil regne blod på henne.
Jeg får følelsen av at han var på vei mot dusjscenen hele sitt liv.
-Rydder han? -Han vasker baderomsveggene.
Det må ha sprutet mye.
Det er jo det vi tenker. Han drepte henne der og må gjøre rent.
Man kan ikke diskutere dusjscenen som en atskilt scene.
Uten scenen i stuen fungerer ikke dusjscenen like bra.
Der får vi denne vakre kontakten før den brutale volden.
-Har du så lite å gjøre? -Nei...
Jeg styrer kontoret og tar meg av utleiedelene-
-og gjør ærend for mor, sånt som hun tror jeg klarer.
-Omgås du ikke med venner? -En mor er jo en gutts beste venn.
Det er en veldig ladet innledning til dusjscenen.
Ville det ikke vært bedre om hun bodde et sted...
Mener du et hjem? Et galehus?
Se hvor stille han er. Før beveget han seg og holdt på.
-Plutselig sitter han helt stille. -Det var kanskje da han bestemte seg.
-Nå er han så selvsikker. -Han beveger knapt hodet.
-Bare øynene. -Oi...
-Han er så sint. -Plutselig ble hun livredd.
Du skal vel ikke gå på rommet ditt allerede?
"Jeg får nok gå på rommet mitt. Det var hyggelig å prate."
"Men trist å høre hvor ensom du er."
Det er første gang man er med ham og ikke henne.
Hun går bort fra kameraet.
"Jeg er ferdig her. Jeg har ikke lenger hovedrollen."
Her ble det inntatt et privat måltid.
Og... Forresten...
Dette maleriet er ytterst viktig.
Fordi...
Vi går til utleiedel én.
Maleriet som mr Bates flytter for å kunne smugtitte,-
-var fra 1500-tallet eller begynnelsen av 1600-tallet.
"Susanna i badet" handler om en kvinne som badet i hagen sin-
-og som to eldre menn spionerte på.
Temaet ble populært, kanskje som et resultat av kontrareformasjonen,-
-eller så var det en unnskyldning for å male nakne kvinner.
Det som er interessant her, er ekteskapsbrudd.
Det er interessant fordi Mary står i dusjen og renser seg-
-etter å ha begått ekteskapsbrudd med en gift mann.
Innen kunsthistorien har "Susanna i badet" gjennomgått ulike faser.
Van Leyden viser de to mennene i forgrunnen-
-mens vesle Susanna bader langt unna.
Hos Tintoretto sitter hun derimot forrest.
Rubens begynner å undersøke øyeblikkets psykologiske intensitet.
Rembrandt bruker lys og mørke for å forsterke dramatikken.
Det interessante med dette maleriet er at Susanna er helt naken-
-og de to mennene ikke bare ser, de forgriper seg på henne.
Det er nesten som en voldtekt foran øynene på oss.
Han valgte et utrolig maleri. Det er ikke et hvilket som helst maleri.
Det er voyeurisme. Han tar bort det voyeuristiske maleriet-
-for selv å bli voyeuren som titter i dusjen.
Han valgte dette av alle malerier-
-fordi det inneholdt mest informasjon angående filmen.
Jeg liker at hullet er like stort som ansiktet hans.
Han har gjort det ofte, og har gjort det behagelig for seg selv.
At han ser, akkurat som en selv, skaper et samband.
Når veggene forsvinner, og man ser på ham og titter selv,-
-man titter sammen, da kan alt bli mye skumlere.
"Psycho" skiller seg fra hans andre verk takket være de blikkene.
Fuglene stirrer på oss. Hver døde fugl stirrer på oss.
Mor stirrer på oss med tomme øyehuler.
Døde Marion med sitt ene øye oppe. Blikket både inkluderer og anklager.
Det er et speilbilde. Vi ser døden i øynene, og døden ser på oss.
Det er inkluderende og skremmende.
De ler gjennom gråten. Deres grusomme øyne betrakter en.
Min mor, der...
Gud betrakter en.
Mange tagninger er fra et gude-perspektiv, som i "Fuglene".
Hitchcocks gud er grusom og lunefull,-
-som en slags rovfugl som ser uinteressert ned på sine undersåtter.
I dusjscenen rettes volden og kniven mot oss.
Vi straffes for vår voyeurisme.
Å se og bli sett får konsekvenser.
Om vi identifiserer oss med James Stewart i "Vinduet mot bakgården,"-
-så er det et bokstavelig syndefall på slutten-
-der han brekker sitt andre bein. Det innebærer flere uker med smerte-
-og at han ikke kan knulle Grace Kelly. Alt det er viktig.
Jeg kan vedde på at ni av ti-
-som så en kvinne kle av seg før hun legger seg-
-eller bare en mann som pusler rundt på rommet sitt,-
-så ville ni av ti ha fortsatt å titte.
De ser ikke bort for å si: "Det angår ikke meg."
Det gjør de ikke.
I starten går vi gjennom et vindu med nedtrukne persienner.
Man begynner som voyeur.
Om man ser åpningen fra flue- perspektiv, endres filmens kontekst.
Jeg skal ikke drepe fluen. Jeg håper at de ser.
Da skal de få se. Da får de vite det.
Da sier de: "Hun ville ikke gjort en flue fortred."
Voyeurismen betaler seg i dusjscenen.
Her setter Hitchcock en bombe under bordet.
Han gjorde det for å skape dramatisk ironi.
Fire mennesker sitter rundt et bord.
De prater om baseball, hva som helst.
Det er fem minutter med kjedelig konversasjon.
Plutselig eksploderer en bombe.
Menneskene sprenges i småbiter.
Hva får publikum? Ti sekunder med sjokkeffekt.
Ta samme scene og fortell publikum at det fins en bombe-
-som eksploderer om fem minutter.
Publikums følelser blir helt annerledes med den informasjonen.
Da må publikum jobbe.
Hallo?
Vi begynner å lure på hva han tenker når vi ser hans ansiktsuttrykk.
Som skuespiller spiller han: "Ikke la min mor drepe henne."
Norman Bates presenteres via små øyeblikk gjennom hele filmen-
-på samme måte som drapet vises i flere små øyeblikksbilder-
-som klippes sammen, så hele filmen handler om fragmentering.
Den er fragmentert.
-Norman går opp til huset. -Publikum må se ham gå derfra.
Han reagerer på en tredje person som vi tror er i huset, hans mor,-
-som egentlig fins i hans hode.
Han skal gå opp og blir lei seg da han innser at moren ikke er der.
Han går inn på kjøkkenet som en nedslått, liten skolegutt.
"Typisk. Jeg får ikke spise middag med den jeg vil."
Han må ha gjort det da moren levde.
Hun skjelte ham ut og han gikk inn på kjøkkenet når han ikke strakk til.
Man kan si mye om mødre hos Hitchcock.
HVA VET DU OM HENNE? HVOR KOM HUN FRA? HVEM ER HUN?
Er du sikker på at hun ikke kom for å treffe deg og sno deg?
-Barber deg før far kommer hjem. -Du skal vel ikke drepe sønnen min?
Når man prater om det som er hellig i USA, er det mor og eplepai.
"Mor er god. Vi elsker mor. Vi er mor. Vi er gode."
På den annen side foregår det noe annet i amerikansk kultur i 50-åra,-
-der også mor blir litt suspekt.
Det var en stor sosial panikk rundt ungdomskriminalitet.
Noe som det førte til,-
-var at man begynte å frykte at mødre skulle skjemme bort sine barn-
-og kanskje hele USA, til døde.
I alle komedier, "Far vet best", "Ozzie og Harriet"-
-så gjorde aldri moren noe. Hun tok seg av huset og barna.
-Maten er klar. Kle på dere. -Skal jeg pynte meg?
Du vil da være fin for Nancy.
Den regissøren som viser den amerikanske familiens baksider-
-uten å lage skrekkfilm, er Douglas Sirk.
-Jeg elsker Ron, Kay. -Nok til å ødelegge våre liv?
-Det mener du ikke. -Hva skal jeg tro, da?
Hos Sirk er det hele familiekonstruksjonen.
Det er ikke før "Psycho" at moren bokstavelig talt blir et monster.
Jeg tror mor skremte meg da jeg var tre måneder gammel.
Hun sa: "Bø!"
Jeg vet ikke hvor mange ganger siden "Psycho" at folk prater om mor.
Vi kan treffes. Vi kan til og med spise middag.
Hjemme hos meg, med mors foto på kaminen,-
-og min søster som hjelper meg å lage mat.
Og så? Sender du din søster på kino og snur mammas foto?
Patricia Hitchcock tilbyr henne noe beroligende.
-Har du hodepinetabletter? -Nei, noe bedre.
Mors lege ga dem til meg da jeg giftet meg. Teddy ble rasende.
-Er det noen som har ringt? -Mor lurte på om Teddy ringte.
Til og med på kontoret ser vi mødres negative innvirkning.
Her handler det om kvinner, ikke menn.
At Norman Bates' mor faktisk er Norman Bates selv,-
-gjør at publikum ubevisst kan si:
"Jeg visste det. Mamma kommer til å drepe oss alle!"
Ok. Enda et forsøk...
Tilbake til det opprinnelige øyeblikket.
Marion holder på å regne ut hvor mye bilen kostet.
Hun bestemmer seg for å levere tilbake pengene.
Her hjelper vi seeren: "Jeg regner alltid på papir."
Det er litt sjarmerende. Det er jo en gammel film.
Hun kaster papiret i do og trekker ned.
Det var helt nytt. I 1960 hadde ingen vist et toalett på film.
Toalettet viser at man har tenkt å bryte enda flere tabuer.
Detaljer er viktige for å bygge opp spenningen.
Man vet at detaljene vil lede til noe mye større.
Hitchcock var viktorianer. Viktorianerne mente-
-at hvite, lyse bad var hygieniske. Det var det man sa.
Hans bad hjemme var lyst, med hvite fliser.
Inntrengen på det hellige badet var grusomt og omveltende.
Han gjorde det i sine stumfilmer og i "Trollbundet"...
Å vise alt det lyse var en måte for ham å si:
"Se hvordan jeg vanhelliger badet. Og nesten uten blod."
Denne scenen hadde stor påvirkning på en scene i "Avlyttingen"-
-som jeg klippet i 1973.
Det er begått et drap og Gene Hackman går inn på et hotellbad,-
-men alt er helt rent, og han trekker ifra dusjforhenget,-
-slik moren gjør i "Psycho".
Men det er tomt. Han kjenner med fingrene i avløpet-
-for å se om det fins noen blodspor, men nei.
Han fikler litt med nedspylingsspaken,-
-og plutselig fylles toalettet.
Det er som en omvendt versjon av scenen i "Psycho".
Toalettet, nedtrekkingen, dusjforhenget og avløpet.
Vi ble preget av alle disse tingene i "Psycho".
En av de vakreste og mest berømte filmstjernene i 1960-
-kler av seg og går inn i dusjen. "Herregud, hva vil skje nå?"
I 1960 må det ha vært utrolig vågalt.
Hitchcock visste at menn var nysgjerrige på Janet Leigh.
Tanken på at hun skulle stå i dusjen-
-i en veldig suggestiv positur, var stort.
At hun står i helfigur bak dusjforhenget er strålende.
Forhenget er bare halvgjennomsiktig.
Man ser nok til å bli pirret, men ikke mer.
Teorien er at man må oppdage sexen hos en kvinne,-
-og at det ikke skal klistres på henne, som etiketter.
Da fins det ikke mer å oppdage.
Kjenner vi noen som setter på dusjen sånn? Jeg gjør ikke det.
Jeg setter ikke på dusjen sånn.
Jeg setter den på og går inn når det er trygt.
Ansiktsuttrykket hennes er nesten seksuelt.
Det regner på henne og hun blir renset,-
-det er varmt, hun er lykkelig og hun har bestemt seg.
Den naturlige lyden gjør at vi blir Janet Leigh, men ikke like pene.
Han vet at mangelen på musikk kan være like effektiv som musikk.
VINDUET MOT BAKGÅRDEN (1954)
FUGLENE (1963)
Jeg tror ikke vi noensinne får se Marion med et ekte smil.
Hun får nesten aldri føle seg tilfreds med livet.
Her er hun lykkelig for første gang.
Vi går inn i en scene som er veldig befriende for rollefiguren,-
-men vi ser også hvordan Hitchcock frigjøres-
-og hvordan hans undertrykte begjær kan få fritt spillerom.
Hitchcock så på verden som en dårlig fungerende moralsk maskin.
Han hadde alltid en nesten bibelsk følelse av fordømmelse og straff-
-som rammer de som synder på en lettsindig måte.
Selv i hans minst Hitchcockske film, "Like barn leker best",-
-så straffes banaliteten.
Hun gjør det moralske valget med å gi pengene tilbake og ta straffen.
Jeg satte meg i en lei knipe,-
-og jeg vil prøve å komme meg ut av den før det er for sent.
Dette er fortellerteknisk viktig.
Det skjer ikke under en svindel eller et ran-
-eller mens hun stikker av med pengene.
Det viser seg at det ikke spiller noen rolle. Universet driter i det.
Det er et tydelig tegn på hans katolske tro-
-og fordømmelsen av en synd som ikke kan vaskes bort med vann.
Hun kan ikke renses uten å betale prisen med blod og vold.
Hun straffes fordi hun har gjort Norman Bates seksuelt opphisset.
Det er det samme som i "Farlig reisefølge"-
-der Robert Walker kveler en stakkars jente.
Hvorfor gjør han det? Fordi hun er en løsaktig kvinne-
-som står i veien for Farley Granger. Det varsler om "Psycho".
Kameravinkelen gjør at vi i publikum plasseres i dusjen hos henne.
Vi blir like sårbare som hun.
Vannet skaper en lydkulisse, så hun ikke hører at han kommer.
Jeg hørte deg ikke i regnet.
Derfor signaliserer det klippet fare.
Symmetrien endres under hele dusjsekvensen.
Til å begynne med har vi orden, men så kommer ekkoet-
-av øyet, avløpet og Norman Bates' kikkhull.
Etter en stund begynner alt å falle på plass.
Hvordan filmer man et dusjhode uten at kameraet blir vått?
Flytt kameraet bakover og tett igjen noen hull. Enkelt og elegant.
Det er ikke noe uvanlig med tempoet her.
Det er i gjennomsnitt ganske rolige 4,5 sekunder per klipp.
Det er stille før stormen.
Her er et merkelig klipp. Jeg kaller det "vått hår"-klippet.
Hun vasker seg med hodet bakoverlent,-
-og så klippes det til nesten samme vinkel,-
-men nå er håret vått.
Man kan altså ikke ha spilt inn scenen i kronologisk rekkefølge.
Man ville aldri hatt med et sånt klipp i en dreiebok.
Man tror man vil få se henne i realtid,-
-men det klippet hopper frem i tid. Det føles modig og selvsikkert.
Nå ser vi dusjhodet igjen, men fra siden.
Det er ikke et subjektivt blikk.
Da vi så på henne, sto hun og så til høyre, bort fra dusjen,-
-og i neste klipp ser vi henne fra den andre siden.
Nå har hun dusjforhenget bak seg, og ikke veggen.
Så kommer enda et abrupt klipp.
Rent objektivt er det ingen grunn til å gjøre det,-
-men det store, tomme rommet bak henne, skaper et uromoment.
Hva vil fylle det tomrommet?
Publikums blikk dras mot det negative rommet.
Man lurer "Hvorfor ser jeg her?" Døren åpnes, og man ser en skygge.
Der bygges skrekken opp. Man tenker "Herregud, herregud..."
Det er forskjellen på spenning og overraskelse.
Den truende, skyggefulle figuren er nok Hitchcocks egen frykt.
Hvem er den truende figuren i Alfred Hitchcocks eget liv?
Når han kommer til "Psycho", slippes den personen fri.
Her ser vi Margo Epper, stuntkvinnen, komme mot oss.
Hvordan skjuler man hvem det er?
Jeg har vært syndebukk for det i 20 år,-
-men det der er ikke meg. Jeg var på Broadway i New York da.
I hver tagning så man ansiktet.
En sminkør foreslo at de skulle sminke henne mørk, så de gjorde det-
-til de fikk frem den effekten.
Jeg spurte Janet Leigh hva hun så,-
-og hun så tydelig at det var Norman som angrep henne.
Det var sånn hun spilte scenen:
"Jeg kommer til å bli drept av den personen som jeg var hyggelig mot."
Du er veldig snill.
Jeg er ikke sulten. Bare forsyn deg.
Det gjør det øyeblikket enda mer skremmende.
Tapeten i bakgrunnen... "The Shining" og andre skrekkfilmer-
-ønsker å ha med samme tapet.
Kontrasten mellom blomstermønsteret, kniven og parykken er skremmende.
Hun hadde et merkelig, soppformet hode.
Jeg har alltid ønsket at det skulle ha sett litt nifsere ut.
Til å begynne med var morfar slettes ikke fornøyd med "Psycho".
Han ville klippe den ned til et timelangt TV-program.
Herrmann overtalte ham til å få skape verdens mest kjente filmmusikk.
Den har blitt en del av populær- kulturen. Den er overskridende.
Min syvårige datter gjenkjenner den. Hun vet ikke hvor det kommer fra,-
-men hun har tullet på den måten.
-Det er helt utrolig... -Som om "Psycho" er noe medfødt.
Jeg ville ha en tatovering. Det må bli Bernard Herrmanns musikk,-
-den mest utrolige musikken i filmhistorien.
Det har veldig lite med harmoni å gjøre. Det er pur skrekk.
Måten skrekkfilmer brukte musikk på, ble forandret etter "Psycho".
Om man vil skremme, bruker man de strykerne.
Om man senker hastigheten, blir det...
Det jeg elsker med Herrmann, er hvordan han innså-
-at begrensninger gir et sterkere uttrykk.
Han lagde "Mannen fra Mars" for syv thereminer og et par blåsere.
ULTIMATUM TIL JORDEN (1951)
DEN LEVENDE DUKKEN (1963)
Herrmann skrev "Den levende dukken", med "Twilight Zones" beste musikk.
Det er en bassklarinett eller kanskje en kontrafagott,-
-et klokkespill og en harpe.
Han eksperimenterte alltid. Han lærte meg at alt er mulig.
Det som også er genialt med dusjscenen,-
-er hvordan Herrmann bestemte når musikken skal begynne og slutte.
Hun trekker ned i do og går i dusjen helt uten musikk.
Komponisten forbereder oss ikke på det forestående angrepet.
Når Janet Leigh går i dusjen og trekker for forhenget,-
-kan man høre lyden av dusjforhengringene.
Man ser skurken komme, fortsatt uten musikk.
Forhenget dras ifra, og da begynner det:
Det er Janet Leighs puls som øker.
Fra øyeblikket da vi som publikum innser at hun blir brutalt nedsablet-
-og vi ser dette, og musikken går...
Hun faller til gulvet, hjerteslagene avtar, hun er døende-
-og så, i hennes siste åndedrett, forlater musikken henne-
-og vi hører hvordan forhenget faller og hodet treffer bakken.
Det er genialt. Det er Herrmann. Det er ikke Hitch, det er Bernie.
Vi brukte Bernard Herrmanns originalmusikk som erstatningsmusikk-
-da vi klippet scenen, og så skrev Danny ny musikk til.
Filmmusikken er perfekt.
Da jeg fikk jobben, var det virkelig den hellige skrift.
En gang på et møte med noen produsenter, sa noen:
"Siden den er i farger, bør vi kanskje ha blåsere og et orkester."
Jeg sa: "Nei, nei, nei... La meg slippe å gjøre det."
Jeg så for meg en svært sur Bernard Herrmann,-
-hans gjenferd, som vekket meg og sa: "Din lille dritt. Hva har du gjort?"
Kniven er hevet og nå begynner drapsscenen.
Klippene blir betydelig kortere.
Der er det. Så vakkert. Rennende. Utrolig brutalt.
Intimt. Og så feil, på så mange ulike måter.
Det ser forferdelig ut...
Jøss... Herregud...
Han tar grep om halsen på en og: "Du kan ikke la være å se!"
Det var den perfekte fellen. Man kunne ikke unnslippe.
Den gjorde skade, men man visste at man var i hendene på en mester.
Man måtte gi etter.
Dusjscenen er som en actionsekvens. Tomasini var en mester.
Med dusjscenen forandret han filmspråket.
Plutselig ble klipperen mye viktigere.
Man måtte tenke på hvert klipp. Det tok fire minutter å lage.
Nå tar det kanskje 12 sekunder.
Planleggingen og tenkingen bak noen av disse filmene er helt utrolig.
Filmmediet var 14 år gammelt før noen kom på at man kunne klippe.
Det er veldig voldsomt. Man ser et bilde,-
-et veldig detaljert bevegelig bilde,-
-som plutselig erstattes av et helt annet bilde.
Publikum burde slynges ut av frontruta av denne opplevelsen.
Hitchcock og Tomasini visste hvor publikum så.
De jobbet med desorientering for at man skulle føle Marions skrekk.
I hvert klipp er det sånn at når man begynner å skjønne hva som foregår,-
-så kommer det et nytt klipp.
Man rammes av et kaleidoskop av bilder,-
-men det er et veldig ordnet kaos man blir rammet av.
-Det er som tryllekunst. -Ja.
Da folk forlot kinoen, var de helt i sjokk.
Ingen hadde sett maken.
Men de hadde ikke sett det de trodde de hadde sett.
Lydeffektene...
...gjør mye for scenens voldsomhet. Især lyden fra knivstikkingen.
Hvordan skaper man lyden av en kniv som stikker en kropp?
Lydmannen kom på at man kunne spille inn lyden av meloner som knivstikkes.
Siden det var Hitchcock, måtte de skaffe masse ulike meloner.
Det var mange ulike melontyper i ulike størrelser.
De hadde over 20 stykker, og noen i reserve.
Der står rekvisitøren og stikker melon etter melon etter melon...
Til slutt fant Hitchcock den som avga riktig lyd.
Da de hadde demonstrert alle de ulike melonene, sa han bare:
"Casaba". Det holdt.
Lyden ble bra fra den melonen,-
-fordi den indre delen er liten, og det er et tykt skall rundt.
Den er veldig kompakt, ikke hul.
Mange andre meloner hadde en hul lyd. Hitchcock hørte det nok.
For meg høres det mer som å stikke i noe tørt enn i noe mykt og bløtt.
Stivelsen og tykkelsen gir nok mer av den viskøse...
"Viskøse?"
Hitchcock fikk dem også til å skaffe et svært mørbradstykke.
Jeg spiser ikke kjøtt, så dette gjør meg nesten kvalm,-
-men Hitchcock syns det var en god idé.
Så de stakk i et enormt kjøttstykke.
Det lyden ble mikset med melonen.
Så tok lydmannen den med hjem til middag.
Stikkingen er ingen Hollywood-lydeffekt.
Det er en naturlig lyd, som gjør den mer skremmende.
Man kan for eksempel ta en pil eller en øks-
-og man kan legge til et rør i leire og lær som rives i stykker-
-og skape en fryktelig knivstikkingslyd.
Marion snur seg, og vi får tre nærbilder som kommer stadig nærmere-
-til vi bare ser hennes åpne munn.
De tre klippene gjør meg stolt av å være klipper.
Klipp ett og tre fins i Saul Bass dreiebok, men å sette dem sammen-
-føles som noe som man oppdaget ved et lykketreff på klipperommet.
Hitchcock gjør det samme her som i "Fuglene".
Det er en sjokkerende måte å klippe på.
Pang...pang...pang. Det er psykologisk.
Mange tror Hitchcock kom på det, men det skjer også i "Frankenstein"-
-som James Whale regisserte i 1931. Det var samme effekt.
Det var noe grotesk, noe man aldri hadde sett før, noe sjokkerende.
Det som kalles "Amerikaklipp" er når man klipper til et nærbilde.
Om jeg gjør det når jeg jobber med Sam Raimi, må jeg forklare meg:
"Det er Amerikaklipp". "Heller Canadaklipp."
Det skjer noe når man hopper til et nærbilde.
Nå kommer en lav vinkel som ikke er en subjektiv vinkel.
Det er ikke det Marion ser, men det betoner trusselen.
I mange klipp ser det ut som hun kjemper imot. Da rives man med.
Her endrer vi vinkelen fullstendig, noe som er desorienterende.
I voldsscener og kjærlighetsscener er det bra å endre vinkel helt.
Man får en subjektiv følelse av ørhet og forvirring.
Normans hånd med kniven kommer fra siden og ødelegger linjen.
Det er så bra. Det bryter renheten.
Vannet og kniven beveger seg i motsatt retning.
Det er som i tysk ekspresjonisme, som Hitchcock så på 20-tallet.
Hele tagningen er diffus, men de brukte den likevel.
Nå for tiden hadde produsenter sagt-
-at det ikke får være så diffust. Heldigvis gjorde ikke de det.
Kniven er allerede borte før vi i publikum forstår hva det er vi ser.
Vi får se Marion, og da lurer vi på hvor kniven ble av.
Publikum må utfylle tomrommene.
Hennes bevegelse fra høyre til venstre gjør at hennes ansikt-
-er akkurat der kniven er. Kniven treffer aldri,-
-men jeg tror jeg ser ham stikke henne. Helt utrolig.
Hitchcock går rundt 360 grader.
Han gjør alt man ikke skal gjøre når man forteller en historie,-
-for å skape en følelse av total desorientering.
Hver gang vi får se Norman, får vi fotfeste igjen.
Tilbake til Norman, litt nærmere. Til Marion, enda nærmere.
Norman, nærmere. Og så, gjennom vannet, om og om igjen.
Til det klippet som får meg å tro at jeg ser henne bli knivstukket.
Treffer kniven aldri huden? Men her, da? Det der er penetrering!
Hitchcock unnslapp med å vise navlen min på film.
I strandfilmer med Annette Funicello hadde de bikinibuksene over navlen.
Han forklarte at spesialeffekt- avdelingen hadde lagd en gummitorso:
"Når man stakk i den kom det ut blod. Helt utrolig."
"Jeg brukte den aldri." "Aldri?"
"Nei. Kniven treffer aldri kroppen."
Det går tilbake til Eisenstein og filosofien bak montasjeklipping.
Han ville ikke ha noen plastkniv eller noe sånt.
Kniven var farget, som av blod. Han presset den mot min mage-
-og dro den så bort.
I filmen spilles det baklengs, så man ser kniven gå inn.
Hitchcocks hele karriere gikk ut på å lure sensorene.
Siste klipp i "Med hjertet i halsen" er et tog som går inn i en tunnel,-
-en overtydelig seksuell metafor. Så kommer det etter samleiet i "Psycho".
Det er interessant.
PCA hadde fortsatt stor makt da.
Og filmen måtte også godkjennes av den katolske sedelighetslegionen.
Om noen av de organisasjonene hadde motsatt seg noe hos "Psycho",-
-ville den ikke ha blitt så stor.
Han sa han kunne endre begynnelsen-
-og at de kunne komme på innspillingen. De dukket aldri opp.
Han sa til hele filmteamet at de skulle sende tilbake samme film-
-uten å endre noe, og slik ble det.
I prinsippet sa han til dem at de var både snerpete og sexfikserte.
De så noe som ikke var der.
Alt ble som han ville. Han slapp unna med det.
Om man sammenligner Hitchcocks støtende, sjokkerende film-
-om sex og vold og med en forstyrret hovedrolleinnehaver-
-med en annen film fra samme år, Michael Powells "Peeping Tom",-
-så mener mange at den filmen ødela Michael Powells karriere.
Val Lewton, som jeg er besatt av, var ekspert på aldri å vise noe.
Det fins ingen katt i "Cat People"
Der fins ingen kattefolk i den. Det er noen skygger.
I alle filmene hans lovet tittelen noe man aldri fikk se.
Det fins ingen leopardmann i "Leopardmannen".
Og det grusomste mordet i Lewtons karriere foregår bak en lukket dør.
Man ser hvordan moren hører sin datter bli drept.
Så ser man bare blodet renne ut under døren. Man ser aldri mer.
-Det er nøkkelen til dusjscenen. -Absolutt.
Jeg vil nevne enda en film som har en helt fantastisk scene-
-som jeg ville kalt skrekk, og det er "Irréversible".
Voldtektsscenen der er kanskje 15 minutter lang,-
-og de viser egentlig ingenting, ingen nakenhet, ingenting.
Det er bare ett langt klipp.
Voldtektsscenen og dusjscenen i "Psycho" er rake motsetninger.
Dusjscenen er veldig nær og veldig hissig,-
-og voldtektsscenen er veldig distansert og stille.
Moren er diffus. Fokuset er på vannet, ikke på moren.
Man kan mene at det er Marions subjektive syn,-
-at hun i sin forvirring ikke klarer å se hvem det er.
Det går veldig fort. Det er et klipp hvert 3/4-sekund,-
-hver 18. bilderute, og 60-åras publikum fikk...
De fikk se noe de ikke var vant til å se.
Jeg overraskes alltid over at de fikk vist så mye bryst.
Det må gjøres impresjonistisk.
Det ble gjort med små filmsnutter.
Hodet, foten, hånden... Deler av overkroppen...
Klippet med føttene er første gang vi ser blod i hele filmen.
Blodet spruter ned i vannet. Det renner ikke.
Bloddråper som et mørkt regn.
Så løses det opp i vannet og spres ut på en spøkelsesaktig måte.
Mor sier alltid at blodet i "Psycho" egentlig er sjokoladesaus.
Kan noen si at det ikke er det?
De brukte en boks med utspedd sjokoladesaus som blod,-
-som de dryppet på og rundt meg.
Filmen var svart-hvitt. For jeg visste at om det hadde vært farger,-
-så hadde blodet blitt for frastøtende.
Selv om kniven bare suser forbi, sier hjernen min at hun ble stukket.
Så kommer et av Tomasinis virkelig finurlige klipp.
Det begynner med hennes hånd mot veggen.
Man blir forvirret, for det eneste man ser, er veggflisene.
Hånden begynner å komme inn, og plutselig kommer det et klipp.
Om man ser det i full hastighet, ser det ut som... Pang!
Det virker som hun slenges mot veggen.
Hans raske exit er også fantastisk.
-Han sjekker ikke om hun er død. -Han er i prinsippet allerede ute.
På en måte prøver de å skjule hvem det var,-
-som at hodet ser ut som en sopp.
Hånden ser ut som en sjøstjerne mot veggen.
Det er hånden, den minst viktige delen av kroppen hennes nå,-
-og man ser hvordan livet forlater henne gjennom hånden.
Scenen handler om hennes hender. En hånd... En hånd...
Man ser at den prøver å holde seg fast i noe.
Hun snur seg. Hvor er hånden? Det er det store spørsmålet.
Første scene i "Jurassic Park" er lik.
Det spiller ingen rolle at vi ikke ser ansiktet,-
-det viktige er at han tar tak i hånden.
Hånden strekker seg ut mot ingenting...
Det er en måte å få publikum-
-til å oppleve hennes død og ikke bare se på.
Nå kjemper hun for sitt liv og prøver å holde seg oppe.
Og håret etterlater nesten et spor etter henne...
Det er et utrolig fengslende bilde. Dessuten er det en vegg.
Nå ligger hun flatt mot ingenting. Ingen hadde gjort noe sånt før.
Døden var rask i filmer.
Selv om skuespillerne gjorde mye ut av det, er det tydelig iscenesatt.
I "Full alarm" er ikke drapet blodig, men eksplisitt.
Til og med "Frenzy" er eksplisitt om man sammenligner med "Psycho".
Men "Psycho" fremstår som eksplisitt, som "Motorsagmassakren".
Jeg elsker at den tar seg tid.
Det er mye negativt rom til venstre. Det er helt bevisst.
Det er et speilbilde av starten på scenen, med Marion til høyre.
Det er de bildene som skaper dusjscenen.
Min favoritt er da hånden kommer rundt forhenget.
Etter alle stakkatorytmene blir det veldig flytende-
-og nesten poetisk og trist.
Hun holder på å dø. Det fins en mykhet som er veldig følsom.
Det er et utrolig klipp. Blant de beste jeg har sett.
Man kan nesten skimte brystet mitt. Det er hånden min.
Man kan se forskjellen på knokene.
Ringfingeren er litt skadet. Neglen er mørkere enn på de andre.
Som barn skulle jeg hjelpe broren min å klippe plenen, og vips var den av.
DE TI BUD (1923)
Cecil B. DeMille gjorde faktisk dette først-
-i "De ti bud", der Sally Long drar ned forhenget.
I dette klippet ovenfra ser hun veldig sårbar ut.
Det var modig gjort å vise så mye nakenhet.
Det fins en tagning i dusjscenen som aldri ble brukt-
-og som er forferdelig gripende.
Ann Heche var med på alt. Det siste klippet der hun ligger nede,-
-kunne ikke Hitchcock bruke, men det var med i dreieboka.
Det var innvendinger mot det, og det var kanskje ikke nødvendig.
Så vender vi tilbake til dusjhodet,-
-det betraktende øyet som har sett alt sammen.
I begynnelsen av scenen var hun lykkelig og skulle starte på ny,-
-og nå vasker det samme vannet bort hele hennes eksistens.
Vannet og blodet fortsetter å renne, men hjertet stopper opp.
Et utrolig bilde av livet som renner bort. For en metafor.
Så kommer øyet, ikke sant?
Å, kom an...
-Jeg lurer på hvor lang tagningen er. -Øyet hennes må være blikkstille.
Helt utrolig.
Universets meningsløse spiraler,-
-der alt til slutt går ned i avløpet og mot en meningsløs død.
Vi ser hva Hitchcock frykter, ikke bare hva han er besatt av.
Man ser det i "Barton Fink" og mange andre filmer.
Hvorfor går han ned i avløpet?
Det er da alt forandres i "Psycho".
Denne filmen ble skapt av enauteur-
-med et svært personlig preg.
Det er et brudd i filmen, men filmen blir aldri like poetisk igjen.
Man begynner å innse at det var dette som var viktigst for Hitchcock.
Tomasini har vridd et stillbilde-
-som her et sted går tilbake til den vanlige filmen.
Det er utrolig hvor rent det er.
Oftest blir sånt ganske kornete, men her er det så vakkert.
Overgangen er helt sømløs. Det er en fantastisk overgang.
Det er litt som startsekvensen i "Vertigo".
Det er et tema i mange filmer, men det har innhold.
Det var enorme kameraer som var veldig vanskelige å flytte på.
Det fins bilder av Hitchcock som sitter bak en Mitchell,-
-og man får følelsen av hvordan det var å sitte-
-bak et sånt kjempekamera.
I dag er det ikke så rart. Man kan gjøre som Gus van Sant.
I hans versjon av "Psycho" var alt filmet i realtid.
Når vi går bakover fra hennes øye, er det gjort med robotkamera.
Jeg fulgte virkelig originalfilmen, klipp for klipp.
Jeg kunne klippe den akkurat som originalen,-
-men det så rart ut og fungerte ikke.
Jeg sa til Gus at jeg hadde visse betenkeligheter med scenen.
Den føltes ikke som dusjscenen, så vi gjorde den mer Gus van Sant-aktig.
Å gjøre om noe som er så ikonisk som dusjscenen...
Det ville aldri gå, og det gjorde det ikke.
Jeg har alltid elsket at vanndråpene så ut som tårer.
På slutten ser man en liten skiftning i øyet-
-og man ser øyet bevege seg så vidt.
Hitchcock dveler nesten fetisjistisk ved dette bildet.
Sånn er det å dø, og ingen slår av vannet.
Hitch knipset med fingrene da kameraet hadde passert Janet-
-og gått videre i rommet. Det måtte mange tagninger til.
Jeg kunne kjenne at overdelen begynte å slippe...
Jeg følte hvordan den liksom...
Men jeg tenkte: "Jeg vil ikke gjøre denne jævla greia igjen."
"Det vil jeg virkelig ikke." Det sto folk på stillasene,-
-men jeg tenkte bare: "Jeg bryr meg ikke. La dem se."
Hvorfor klipper man til dusjen der? Det var ingen kunstnerlig beslutning.
Det var løsningen på et problem.
Etter prøvevisningene viste morfar filmen til mormor.
Hun så på ham og sa: "Hitch, du kan ikke utgi dette."
"Hvorfor ikke?" "Janet Leigh puster."
De kunne ikke filme på ny. Janet var dratt og det var tomt for penger,-
-så de klippet tilbake til dusjhodet som sprutet vann.
Så kommer den kyniske kamerabevegelsen.
Hun fattet riktig beslutning, men det førte til dette.
Det er et bilde på at universet ikke bryr seg.
Man ser avisoverskriften: "Okay". Men ingenting er ok.
Han kommer alltid tilbake til de 40 000.
Han kastet avisen uti og den forsvinner med bilen.
Publikum sier: "Men pengene er jo der."
De trodde det var viktig, men det var det ikke.
Det har alltid plaget meg.
Filmhistoriens beste scene slutter med en dårlig etterdubbet dialog.
Mor! Herregud! Mor! Blod! Blod!
Her kommer Norman. Han forstår ikke hva som har skjedd.
Enda et mord. Hvordan skjedde det?
Dette etterspillet er en avgjørende del av filmen-
-der konsekvensene får synke inn.
Det handler ikke om å rengjøre badekaret,-
-men om den utrolig slitsomme prosessen-
-som denne fryktelige ødelagte sjelen må komme seg gjennom.
Vi må se på, ikke bare slik vi bevitnet drapet på Marion Crane,-
-vi får også se hvor fryktelig Normans verden er.
Vaskescenen representerer Alfred Hitchcocks ordenssans:
"Jeg ble ikke seksuelt opphisset av den kvinnen,-
-og jeg skal late som om denne uheldige episoden ikke fant sted."
Å vaske står alltid for seksuelle skyldfølelser.
Man bryr seg om den fyren, selv om det høres sykt ut.
Man vil vite hva som skjer, om han klarer seg eller om det fortærer ham.
At vi kan bry oss om ham, er et av denne filmens mirakler.
"Psycho" påvirker naturligvis veldig mange filmer.
"Psycho" er alle slasherfilmers mor.
Dusjscenen er det første seksualiserte knivangrepet.
I Italia inspireres Mario Bava av scenen i "Psycho".
Da hadde ikke samme sensurlover i Italia som i USA.
Bava tar Hitchcocks stil og skaper den italienske giallo-sjangeren.
Dario Argentos "Fuglen med krystallfjærene"-
-var hans måte å opphøye mord til kunst på.
Han seksualiserer og fetisjerer drapene-
-og vil vise dem som noe vakkert, rensende og nesten orgastisk.
Så begynner de amerikanske filmene å imitere de italienske,-
-og vi får 80-tallets slasherfilmer, som "Halloween".
"Psycho" startet også en trend der ofrene kler av seg før de myrdes,-
-noe alle slasherfilmer på 70-tallet måtte ha med.
Martin Scorsese prater om hvordan de lagde boksescenen-
-i "Den rasende oksen" med Sugar Ray Robinson.
Jeg så på hvordan de hadde klippet dusjscenen i "Psycho".
Dreieboka brukte de klippene, og alt ble innspilt i den rekkefølgen.
Film påvirker ikke populærkulturen på samme måte lenger.
Når en voldscene er så suggestiv, så ny, så ulik alt annet,-
-så blir den en del av kulturen. Sånn var det med dusjscenen.
KLEDD FOR MORD (1980)
HØYDESKREKK (1977)
I SAW WHAT YOU DID (1965)
Jeg er med i en TV-serie som heter "Scream Queens".
Jeg har blitt bedt om å bli fotografert i dusjen før.
Jeg har blitt bedt om å "gjenskape" scenen, men jeg har alltid sagt nei.
Det er min mors arv, og jeg har ikke rett til å leke i hennes sandkasse.
Men mor har vært borte i over ti år-
-og det er en fantastisk TV-serie,-
-og det var en veldig respektfull og morsom hyllest.
Den røde djevelen kommer, trekker ifra forhenget...men jeg er ikke der.
Da kommer jeg bakfra og angriper ham.
Før jeg gjør det, sier jeg: "Jeg har sett den filmen 50 ganger."
Jeg dro tilbake til Chicago og var forsidejente i september 1960.
Jeg jobbet på Playboyklubben til oktober samme år-
-som en av de første Playboykaninene.
Jeg nevnte aldri "Psycho".
Jeg likte ikke tagningen-
-der Tony Perkins tar meg ut av bade- karet og surrer meg inn i forhenget.
Han skulle bære meg ut i bilen.
Han løfter meg noen desimeter, men mister meg igjen,-
-for han sto ikke stødig nok til å løfte meg.
Han løfter meg opp på knærne og så...
Det var jeg. Han bærer meg ut til bilen og det var slutten på meg.
TIL MOR
Tekst: Lars Bjorland Enge www.btistudios.com